Bajka o ribaru i ribici (Napisao: Aleksandar S. Puškin)
Redatelj: Mihael Čekanovski
Scenarist: Mihail Voljpin
Skladatelj: Jurij Levitin
Na dalekoj morskoj obali ima jedan kao toranj visok zeleni hrast.
Oko njega debeli zlatni lanac omotan.
A po njemu po cijelu noć jedna mudra mačka
polagano okolo šeta i šeta.
Kada ide desno, pjesme pjeva.
A kada ide lijevo, priča priče.
Kakvih li čudnih stvorenja!
Sirena sjedi na drvetu!
Tu je staza kojom se kreću nepoznate zvijeri
koje ljudsko oko još vidjelo nije.
Eno i kolibe na kokošjim nogama, bez vrata, bez prozora.
Tamo dalje ide kraljica.
Šume i doline bujaju neobičnim stvarima.
A zora donosi svjetlucave valove
koji se pružaju preko pješčane plaže.
Iz bistre i svijetle vode
stupa trideset vitezova koje vodi
stari Čuvar Dubina, drevni stanovnik.
Gle! Zastrašujući i omraženi car je zarobljen!
A tamo dalje gdje je gomila oblaka,
tamo preko mora i dolina,
zlog čarobnjaka je ulovio vitez.
Jadna princeza plače zatočena u ćeliji,
a sivi vuk je vjerno služi.
A tamo u čarobnom kotlu
odjednom Baba Jaga leti.
Tamo Kaščeji žude za zlatom.
Svi likovi ruski!
Prekrasni drevni Rusi!
Jednom davno, prijatelji moji, kraj mačke
i ispod hrasta sam sjeo,
odmarajući se medovinu pio.
Mačka mi je s užitkom ispričala priče.
A one koje se rado sjećam
sada ću je podijeliti sa svima vama.
Živio na žalu sinjeg mora
starac ribar sa staricom svojom.
U staroj su kolibi od gline
proživjeli trideset i tri ljeta.
Starac je mrežom lovio ribu,
a starica prela svoju pređu.
Jednom starac izađe u ribolov
i izvukao mrežu punu mulja.
Po drugi put je bacio mrežu
i izvukao samo morsku travu.
A kada je treći put bacio mrežu,
u mreži je bila samo jedna riba,
koja nije obična već zlatna.
Zamolila starca zlatna riba
i ljudskim mu govorila glasom:
"Pusti mene, starče, u to sinje more,
skupim ću se otkupiti darom.
Što zaželiš, to ću ti i dati."
Začudi se i prepade starac.
Trideset i tri ribari već ljeta,
ali nikada nije čuo da govori riba.
U more pusti ribu zlatnu
i umiljato njoj progovara:
"Zbogom pošla, ribo moja zlatna,
ne treba mi tvojega otkupa.
Vrati se u svoje sinje more
i šetaj kuda je tebi drago."
Vratio se starac svojoj starici
pa joj priča o velikom čudu:
"Ja sam danas ulovio ribu,
ne običnu ribu nego zlatnu.
Ljudskim me je zamolila glasom
da ju pustim u to sinje more,
da ju pustim molila je.
Skupocjeni nudila mi otkup:
Što zaželim, to će mi i dati.
Ja ne htjedoh otkupa uzeti,
već je pustih u to sinje more."
A starica se okomi na starca:
"Prostačino jedna i budalo!
Što ne uze otkupa od ribe?
Da si od nje bar korito uzeo!
Ono naše posve se raspalo."
Uputi se starac moru sinjem,
a more se malo razigralo.
Stade zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba pa ga pita:
"Što bi htio, reci meni, starče?"
Pokloni se starac pa joj kaže:
"Smiluj mi se, gospodarice ribo!
Navalila na me moja stara,
ne da meni, sijedom starcu, mira.
Novo, veli, treba joj korito.
Ono naše posve se raspalo."
A zlatna mu riba odgovara:
"Ne jadikuj, nego pođi s mirom!
Novo ćete imati korito."
Vratio se starac svojoj starici.
Stoji starica pred novim koritom
pa još gore krene grditi starca:
"Prostačino jedna i budalo!
Izmolila, budala, korito!
Korito!
Kakva nam je korist od korita?
Već se vrati, budalo stara!
Pokloni se
i ti kuću od ribe izmoli!"
Uputi se starac moru sinjem,
a muti se ono sinje more.
Stade zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba pa ga pita:
"Što bi htio?
Reci meni, starče?"
Pokloni se starac pa joj kaže:
"Smiluj mi se, gospodarice ribo!
Još me gore grdi moja stara.
Ne da meni, sijedom starcu, mira,
kuću traži, svadljiva baba!"
A zlatna mu riba odgovara:
"Ne jadikuj, nego pođi s mirom.
Bit će tako!
Imat ćete kuću."
Pošao starac kolibici svojoj,
ali kolibi nigdje više traga.
Pred njim kuća s gostinjskom sobom,
a na kući dimnjak od opeka
i od hrastovih dasaka vrata.
Pod prozorom starica mu sjedi,
Na sva usta krene grditi starca:
"Budala ti si!
Prostačina glupa!
Izmolila prostačina kuću!
Vrati se ribi
i pokloni se.
Ne želim biti obična seljanka!
Želim biti moćna vlastelinka!"
Uputi se starac moru sinjem,
a burka se ono sinje more.
Stade zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba
pa ga pita:
"Što bi htio, reci meni, starče?"
Pokloni se starac pa joj kaže:
"Smiluj mi se,
gospodarice ribo!
Još se više pomamila stara.
Ne da meni, sijedom starcu, mira.
Ne želi više biti seljanka,
želi biti moćna vlastelinka!"
A zlatna mu riba odgovara:
"Ne jadikuj,
nego pođi s mirom."
Vratio se starac svojoj starici.
A što vidi?
Pred njim visok dvorac.
Na balkonu stoji mu starica,
u bundici od samura skupa.
Na glavi joj ukras zlatotkani,
oko vrata biserni đerdani,
na rukama zlaćano prstenje,
na nogama crvene čizmice.
Oko nje se užurbale sluge,
a ona ih nemilice tuče,
Starac pozdravi staricu:
"Zdravo da si, gospo vlastelinko!
Je li ti sada zadovoljna duša?"
Ali ona povika na starca i
pošalje ga da u staji služi.
Prođe jedna nedjelja
i dvije.
A još više pomami se stara.
Opet šalje k ribi svoga starca:
"Pođi k ribi
pa joj se pokloni.
Ne želim više biti moćna vlastelinka!
Želim biti svijetla carica!"
Strah spopade starca
pa je moli:
Što je tebi, prevrtljiva babo?
Niti hodati
niti govoriti znadeš.
Bit ćeš ruglo čitavome carstvu."
Planu gnjevom svadljivica stara,
po obrazu udari muža:
"Ti ćeš, je li, seljačino jedna,
protiviti se meni,
moćnoj vlastelinki?
Ne rekoh li lijepo,
pođi k moru!
Ako nećeš,
na silu ćeš poći."
Uputi se starac moru sinjem.
Pocrnjelo ono sinje more.
Stade zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba
pa ga pita:
"Što bi htio, reci meni, starče?"
Pokloni se starac pa joj kaže:
"Smiluj mi se,
gospodarice ribo!
Posve mi je poludjela stara.
Ne želi više biti vlastelinka,
želi biti svijetla carica!"
A zlatna mu riba odgovara:
"Ne jadikuj,
nego pođi s mirom.
Dobro!
Bit će svijetla carica."
Vratio se starac svojoj starici.
Šta je ono?
Pred njime stoje carski dvori,
a u njima se kočoperi stara.
Sjedi ona, carica, za stolom;
boljari je služe i plemići,
prekomorska poslužuju vina.
Sjedi ona,
meden kolač gricka.
A oko nje stoji stroga straža,
na plećima sjekirice drže.
Gleda starac,
strah ga obuzeo,
pa se baca pred noge starici:
"Zdravo da si, svijetla carice!
Bit će da si sada zadovoljna."
Ali ona i ne gleda starca,
već znak dade da ga protjeraju.
Strčali se sluge i boljari
pa guraju iz odaje starca.
Dotrčali k vratima stražari,
samo što ne posjekoše starca.
Ispred dvora narod mu se smije:
"Tako ti i treba, budalo stara!
To nek, ludo, pouka ti bude!
Zašto sjedaš u saone tuđe?"
Prođe jedna nedelja
i druga prođe.
I još više pomahnita stara!
Šalje ona dvorjane po muža.
Našli oni i doveli starca,
a starica ovako će starcu:
"Pođi k moru,
ribi se pokloni.
Ne želim više biti
svijetla carica!
Želim biti
nad morem vladarica!
Pa da živim
u najvećem moru,
a ribica zlatna
da mi služi!
Da je šaljem
kud mi se prohtije!"
A starac šuti,
ništa nije smio reći.
Ne smije se, jadan, protiviti,
ni jednu riječ izustiti.
Uputi se sinjem moru,
a na moru ugleda strahovitu buru.
Podigli se srditi vali,
podižu se i propinju,
valjaju se i sve rikom riču.
Poče zlatnu dozivati ribu.
Doplivala riba pa ga pita:
"Što bi htio, reci meni, starče?"
Pokloni se starac pa joj kaže:
"Smiluj mi se,
gospodarice ribo!
Što da radim s prokletom babom?
Ne želi više biti carica!
Želi biti mora vladarica
i da živi u najvećem moru!
A ti, zlatna ribo,
da joj služiš,
da te šalje
kud joj se prohtije."
Ništa na to ne reče mu riba,
samo repom udari po vodi
pa se vrati u dubine morske.
Dugo starac odgovor je čekao,
ali ga jadan dočekao nije,
pa se svojoj povratio starici.
Ali što vidi?
Pred njim kolibica,
na pragu sjedi njegova starica,
a pred njome
raspuklo korito.
Soyuzmultfilm Studio Moskva 1950.